ДРЕВНИТЕ ВОИНИ
Те се спускали от планините като порой
и огласяли с рева си земята.
Сякаш били полу-човеци, полу-зверове,
също толкова диви, колкото и хълмовете, от които идвали.
В битка нямало по-безразсъдни и по-безстрашни от тях.
Те всявали такъв ужас,
че враговете им се обръщали и побягвали, преди още да е нанесен първият удар.
Те се борели само за победа и се присмивали в лицето на смъртта.
КЕЛТИТЕ
През 390г пр.хр. една келтска армия се е отправила към битка.
Гладът за земя, ламтежът за плячка ги тласка напред километър след километър.
Няма пречка, природна или човешка, която да възпре дивите хора на западна Европа.
Противникът им, малката млада Римска държава не се е срещала с такъв враг.
По-късно историкът Ливий ще пише за идването им с тревога-
твърде късно за неговите сънародници.
Странният враг, за чиято сила не знаехме нищо,
маршируваше от Атлантическия океан и далечните брегове на света.
Те нахлуха с неконтролираната характеристика на расата си,
и се отправиха с бясна скорост по пътя към Рим.
Подвизите на келтите щели да бъдат запазени исторически от техните жертви-
римляните.
Те не оставили собствени исторически сведения.
Малко се знае за живота им преди.
До 4-ти век пр.хр. Европа била покрита с мозайка от келтски племена.
Слабо свързани чрез езика, обичаите и вярата,
клановете враждували помежду си за земя, богатство или просто от гордост.
Бедните семейства обработвали почвата за богатите благородници.
В замяна на дял от реколтата те се ползвали с протекцията на неговия меч.
Всяко келтско племе било предвождано от крал и неговите вождове.
Но те не можели да вземат решение без съвета на благородниците-
мъжете, които притежавали властта, защото те били тези, които воювали.
В мирно време те неспирно се карали и дуелирали помежду си.
Във военно време те били непобедими.
В края на 4-ти век пр.хр. група такива мъже била свикана,
за да съберат имуществото и семействата си и да се отправят на юг към Италия.
Там те щели да създадат нови домове.
Кралят, за да освободи кралството си от бремето на пренаселеността,
обяви намерението си да изпрати двамата си племенници,
и двамата с приключенски дух, в непознатия свят,
за да открият нови домове, към които да ги упътят боговете чрез небесни знаци.
Имало много млади авантюристи, които да тръгнат на път.
Синовете на благородниците били обучавани да воюват от малки.
Бащите не допускат синовете им да се обръщат към тях открито,
докато не са достигнали възраст, когато да са годни за военна служба.
Кралските племенници били израснали с мечове, копия и щитове.
Младежите на племето заедно били тренирали, ловували, пирували и пили.
Сега, отново заедно, те щели да се бият.
Те се отправили с огромна войска- някои пеш, други на кон-
и достигнали подножието на Алпите.
Онова небе опира в друг свят.
Те ги прекосили.
Те победили етруските и основали град Медиолан.
Медиолан, наречен по-късно Милано, бил едно от селищата в земята на етруските.
Горди с куража си, опиянени от славата си,
келтите предизвиквали всекиго да ги нападне в новата им родина.
Предизвикателството останало без отговор.
В битка келтите не се страхували от никой смъртен.
Те се бояли единствено от боговете си.
Суеверните племена следвали собствените си божества,
но Луг- богът на Слънцето, бил признат от всички.
За келтите не съществувал ад,
а просто смърт и прераждане в славен живот в отвъдното.
За воин, който вярвал, че ще възкръсне от гроба като феникс,
смъртта не била страшна.
Злочестите етруски,
страхуващи се от собствената си смъртност, в ръцете на келтите,
потърсили помощ от южния си съсед,
един малък град-държава, наречен Рим.
Римляните изпратили на север армия, наброяваща няколко хиляди души,
уверени, че ще изгонят нашествениците.
Римската армия едва бе изминала 17 км, когато се срещна с нашествениците,
където река Алиа се спуска от хълмовете.
От двете страни земята пред тях гъмжала от вражески войници.
Келтите се обличали в светло оцветени туники и пъстри дрехи.
Около вратовете си носели богато украсени огърлици,
по телата си- гривни, пръстени, бижута.
Като творци тези езичници били ненадминати.
Сложните им рисунки щели да се появят в друга епоха
по страниците на евангелията.
Суеверието се трансформирало в свещеното.
Повечето воини влизали в битка, въоръжени само с копие и меч.
Някои върхове на копия достигали до 50 см дължина.
Други имали вълнообразни остриета, които да разкъсват плътта.
Най-голямото оръжие на благородника бил неговият меч.
Изработен от умели ковачи,
той бил закален не за хвърляне, а за разсичане.
С времето мечовете се правели още по-големи, до 1 м дължина.
Най-красивите мечове били за най-богатите-
обсипани със скъпоценни камъни, за да всяват отдалеч страхопочитание у врага.
Отблизо дължината и силата им правели страховито впечатление.
Още преди битката дори да е започнала,
келтите ужасявали врага си само с вида си.
Високи полуголи мъже, крещящи и размахващи оръжия,
с коси, намазани с вар, за да стърчат,
те изглеждали на римляните като привидения от подземното царство.
Дори шлемовете им изглеждали като дело на демони.
На главите си носеха бронзови шлемове с големи, отразяващи светлината фигури,
създаващи впечатление за огромни хищници.
Край река Алиа келтите събрали по-скоро тълпа, отколкото армия.
Макар и в разнородно облекло, те били обединени от бойните си флагове-
горски зверове и птици.
Крещейки до лудост, войните надавали ужасните си викове,
които се извивали в мелодии и химни за войната.
Отвреме-навреме някой от тях пристъпвал напред
и предизвиквал врага си за бой.
Над себе си римляните чували ужасяващия призив на карникс,
келтския боен рог.
Римското командване не било взело никакви предпазни мерки.
Те изтеглили предната си линия във възможно най-широк фронт,
за да не бъдат обградени от превъзхождащия ги по брой противник.
Но надеждите им били напразни.
Бренус, галският вожд, преценил,
че римската армия е по-слаба, по-малобройна и обезкуражена.
Той дал на хората си заповед за атака.
Всеки един от хората му се хвърлил в схватката.
Келтите изпълнили цялата земя- отпред и от двете страни.
При първия звук от галския боен вик легионерите побягвали панически,
толкова уплашени за спасяването на кожата си,
че дори не можели да дочакат и да видят странния си противник от края на света.
Никой не загинал в битка.
Те били посичани в гръб, опитвайки се да си пробият път през тълпата дезертьори.
Край брега на реката клането било безжалостно.
Малцината оцелели побягнали натам,
захвърляйки оръжията си с отчаяната надежда да се спасят.
Мнозина не можели да плуват.
Много други се удавили от изтощение и под тежестта на екипировката си.
Келтите не можели да повярват на очите си.
Те останали за малко, приковани към мястото,
почти без да осъзнават какво се било случило.
След първоначалната уплаха, че това е някакъв капан,
те започнали да събират оръжието и екипировката на мъртъвците.
С падането на нощта келтите, които за пореден път били победители,
си устроили лагер.
Вече нищо не стояло на пътя им към тяхната военна плячка-
богатия град Рим.
На следващия ден келтите нахлули през градските порти.
Никой не им оказал съпротива.
Гражданите се били барикадирали на един хълм в столицата.
Дивите хора на Европа били поразени от гледки, които не били виждали дотогава-
извисяващи се храмове и величествени сгради,
които после плячкосали.
За римляните ужасът бе толкова голям, че те не можеха да го осъзнаят.
Съдбата ги бе превърнала в зрители на кошмарното унищожаване на страната им.
Келтският предводител Бренус пристъпил към сенаторите от столицата
и им предал ултиматум
да платят откуп и хората му щели да се оттеглят.
В противен случай кошмарът, в който римляните живеели,
щял да им се стори прекрасен сън в сравнение с това, което щяло да последва.
Гражданите донесли злато и накити, които да се преброят.
После се жалвали от начина, по който се претегляла плячката.
Говорело се, че Бренус поставил тежкия си меч на везните
и обявил: Vaе victis! Горко на победените!
Когато откупът бил платен, келтите устояли на думата си и се оттеглили.
Това била грешка, за която щели да съжаляват.
Северна Италия вече принадлежала на келтите.
Поток от нашественици залял обширната долина на река По.
Самите римляни признали новите жители, наричайки региона Галия Кисалпина
цялата тази страна от Алпите.
В рамките на един век след битката при р.Алиа
келтският свят достигнал своя зенит.
Тези, които римляните наричали "гали", оставили своя знак из цяла Европа-
Галиция в Испания, Галатия в Турция, Галиша в Полша.
След поражението им през 390г пр.хр.
римляните се заели с възстановяването на града си
и изграждане на армия в изчакване на удобния момент.
През 225г пр.хр., почти два века след триумфа им при р.Алиа,
огромна келтска армия от цяла Северна Италия и отвъд
отново застрашила Рим.
50 000 пехотинци и 20 000 коне и колесници
се изправили срещу римските войски, изпратени, за да ги възпрат,
и ги изтласкали настрани.
На 130 км от столицата келтите спрели.
Два римски легиона, наброяващи 8 000 души, блокирали пътя им.
Доволни от заграбената плячка, келтите този път се върнали обратно.
Този път римляните ги последвали.
Без келтите да знаят, друга римска армия се появила зад тях,
окупирайки хълма край Теламон и отрязвайки пътя им за бягство.
Обградени от две страни, келтите се разположили гръб в гръб
и се подготвили за битка в двете посоки.
Римляните бяха окуражени, защото бяха заловили врага между двете си армии.
От друга страна, бяха ужасени от идеалния ред и кошмарния грохот на келтската войска.
Също толкова страховити били видът и жестовете на воините отпред.
Битката била толкова безмилостна, колкото и самите келти.
Но този ден безразсъдната храброст и твърдата стомана
щели да се срещнат с достоен съперник.
При първия сблъсък между враговете два века преди това,
римляните носели малки кръгли щитове,
които се оказали безполезни срещу големите разсичащи мечове.
Сега всеки римлянин бил защитен от щит почти с височината на тялото му.
Римляните били научили още нещо-
как да спрат дивите нападения на келтите.
Отговорът бил копието.
Срещу леко екипираните келти това оръжие се оказало смъртоносно.
Келтите, които оцелели след обстрела,
били отблъснати с големите щитове на римляните.
Струпани на едно място, келтите нямали свобода за размах на дългите си мечове.
Иззад стената от щитове римляните запратили най-новото си оръжие-
късо острие- в оголената плът.
Основната част от келтите се срещнали в ръкопашен бой с врага.
Макар и почти разсечени на парчета, те отстоявали позицията си,
равностойни на врага си по кураж, но с много по-слаби оръжия.
Римляните регистрирали 10 000 пленени келти.
40 000 били избити.
Дивите хора на Европа били разбити.
Този успех дал кураж на римляните,
че ще успеят напълно да изгонят келтите от долината на река По.
Една война, при която, ако отчетем отчаянието и дързостта на противниците,
и броя на участвалите и загиналите в битки,
не може да се сравни с никоя война в историята.
През следващия век Рим станал още по-силен,
докато земята на келтите се стопявала.
Разединени и победени, келтските племена били превзети едно по едно.
До края на 1-ви век сл.хр. келтите били изтласкани от Италия,
от Галия и дори и от Англия.
Племената, които някога държали Рим в хватката си,
били изтласкани до мястото, от което били дошли-
земите, описани от римския историк Ливий,
най-отдалечените брегове на света.
Превод: milenski ;) kolibka.com