ДРЕВНИТЕ ВОИНИ
От пет века кръстопътят на Европа и Азия е известен като Истанбул.
Някога той бил наричан Константинопол.
Един християнски остров в морето на мюсюлманството,
той устоявал на всички атаки от воините на Аллах.
През 1453г султанът обсадил града с нова армия-
мъже, които се били заклели да жертват живота си за него.
Една армия от роби, те били мечът на Аллах
и проклятието на християнството.
ЕНИЧАРИТЕ АРМИЯ ОТ РОБИ
През 15-ти век християнска Европа се изправила пред лицето
на нечестива угроза.
Надигайки се от Мала Азия като ураган,
отоманските турци нахлули в Източна Европа.
Падали град след град. Християните били ужасени.
Папата призовал към нов Кръстоносен поход срещу еретиците на исляма.
Турците не се бояли от тези свещени воини.
Султанът си имал собствени-
елитните му пехотинци- еничарите-
почитани от мюсюлманите, всяващи ужас у християните и ненадминати от никого.
Букрихайдар бил еничар, роб- лична собственост на султана.
Ислямският закон забранявал поробването на мюсюлмани, но не и на неверници.
Един султан от 14-ти век пощадил живота на християнски военнопленници
в замяна на безрезервната им лоялност.
Според легендата един свят човек ги нарекъл "еничари"- новата войска,
обречена да всява ужас, където и да отиде.
Те били първите еничари.
Когато турците нахлуват в чужди земи и покоряват народите им,
непосредствено след тях върви писар на Империята.
Той взема всички момчета за еничари,
дава им по пет жълтици и ги изпраща отвъд морето.
Отоманската империя скоро започнала да се разраства по-бързо от армията си.
През 1439г султанът обложил с данък всяко християнско семейство в империята.
Цената- един от синовете им.
На всеки пет години представители на султана
преброждали империята, за да съберат данъка.
Той не можел да вземе единствен син, нито циганин,
тъй като циганите били смятани за ненадеждни,
но всички останали здрави момчета между 8 и 18 години, като Букрихайдар.
От балканските си села 2000 новобранци
били отведени пеш на стотици километри до двора на султана.
В Отоманската столица Одрин
Букрихайдар преминал обстоен физически и психически преглед.
Оценката от прегледа щяла да определи службата му.
Най-способните били изпращани в двореца на султана
за обучение като негови телохранители.
След време много от тях щели да стоят начело на правителството и армията му.
Повечето поробени момчета ставали редници в еничарския корпус.
Букрихайдар първо бил изпратен като работник при турски благородник.
Там той научил турски език и вяра, сменяйки християнското си име с турско.
След 3-4 години той се върнал в Одрин, за да изучи занаят-
зидарство, дърводелство или ковачество.
Бъдещите водачи на еничарите минавали по-сериозно обучение.
Надзиравани от главния евнух,
момчетата били държани в султанския дворец под ключ.
За кадети като Букрихайдар обучението можело да продължи 8 тежки години.
Борба, вдигане на тежести, фехтовка, хвърляне на копие, езда и стрелба с лък.
Те стрелят с лък толкова точно,
че едва ли някога пропускат целта- човек или кон.
През 1444 г, уплашен от разрастването на мюсюлманската империя,
папата обявил свещена война.
Обучението на Букрихайдар щяло да бъде проверено срещу кръстоносците.
Край черноморското пристанище Варна
християнството и ислямът се срещнали в битка.
Водачът на християните, унгарският крал, строил редиците си.
Вдясно били наемници и френски рицари.
Вдясно били войници, предвождани от Влад II- бащата на граф Дракула.
В другия край на полето султанът по същия начин застанал в центъра,
заедно с доверените си еничари.
Пред него- еничари, зад тях- камилите.
Около тях имало окоп, до него- отбранителен насип.
Християните атакували свирепо мюсюлманите и разкъсали редиците им.
Вляво турците ги атакували със същата сила.
Битката продължи и следобед
и главите се търкаляха по бойното поле като камъчета.
До вечерта, изнемощяла и застрашена със загуба,
отоманската армия побягнала. Останали само еничарите.
Еничарите се разположиха в полите на планината сред високи буйни храсти,
за да не може врагът да забележи окопа пред тях.
Напускайки първите окопи, те се престориха, че бягат.
Унгарският крал се спуснал след тях и един от генералите му опитал да го спре.
Не искате да се биете срещу стрелците на хълмовете-
те ще избият конете ви и ще изгубите хората си.
Нямало двама еничари с еднакви оръжия, освен лъка.
Букрихайдар отдавна бил усъвършенствал стрелбата с лък.
Отдалече стрелите му се сипели върху кръстоносците.
Кралят се устреми право към тях в желанието си да ги смаже бързо.
Клисурата се изпълни с конници.
Тогава еничарите изскочиха и започнаха да ги избиват както си искат.
В мелето на битката Букрихайдар се изправил пред бляскав рицар.
Еничарят бил забелязал изящната броня и перото на шлема му.
Той отрязал главата му и я занесъл на султана.
Хвърлил я пред него и казал:
"Честити господарю, ето главата на някой прочут твой враг."
Това бил кралят на Унгария.
Еничарите сразили християните.
Но жертвите били толкова тежки, че султанът се помолил:
"Дано Аллах не ми отреди друга такава победа."
Букрихайдар бил награден с повишение.
Той се върнал в казармите, където живеел монашески живот.
Тъй като бил роб, му било забранено да пие, да залага и да се жени.
Той прекарвал времето си в тренировки за битка.
По-добри изгледи щял да има, ако се отличи пред господаря си- султана.
Те имат обща задача- нощем да лежат край султана и да го охраняват тихо.
В дъжд и сняг, зимна вихрушка, те трябва да останат на поста си-
по 50 души всяка нощ или 100, когато се наложи.
Дори робите трябвало да бъдат удовлетворени, за да бъдат лоялни.
На Букрихайдар била отпускана сума за оръжия,
като награда, когато идвал нов султан плюс редовна заплата.
Заплатите се изплащат от имперския двор на всеки три месеца изцяло и навреме.
Освен това, получават и облекло веднъж годишно.
Парите на султана били вложени добре.
Страхът вървял пред еничарите, а победата ги следвала.
Самата им музика- дрънчене на цимбали и удари на барабани всявала ужас.
Неудържими, те помели Балканите като вихър.
Букрихайдар служел под командването на капрал в взвод от десетима
със собствен товарен кон, шатра и хазна.
Те са прилежни и стават рано сутрин.
На път са пестеливи и живеят с малко храна-
малко клисав хляб и недопечено месо.
Лагерите им били добре поддържани
с добре уредени отходни места и дисциплинирани редици.
Страхливостта, неподчинението и дезертьорството били наказвани със смърт.
Така отдадени били еничарите на Аллах и един на друг,
че се казвало, че 10 000 еничари можели да бъдат водени с конец.
9 години след битката при Варна,
еничарите достигнали последния бастион на християнството на изток-
Константинопол.
Като предците си, новият султан, Мехмед II отдавна копнеел за този трофей.
30 години преди това, баща му се опитал да завладее града и не успял.
Мехмед щял да се подготви по-добре.
През март 1452 г
Мехмед започнал строежа на прекрасен дворец на 10 км от Константинопол
до устието към Черно море.
Той бил с 14 кули, като 5-те главни кули били покрити с олово и здраво укрепени.
Той бил правен специално за завладяването на Константинопол.
Надвиснала над Босфора, тази крепост спирала всеки кораб за Константинопол.
Турците нарекли новата си крепост Румелихисар "Гърлорезачката".
Обградени и по-малобройни,
защитниците на Константинопол се доверили на двойна стена
с ширина 30м и обградена с ров.
Срещу турците тя винаги се била оказвала неуязвима.
Откъм морето градът бил предпазен от единична стена,
но тя също била недостъпна.
Тежка желязна верига, прехвърлена през тесния проток, наречен Златния рог,
отрязвал достъпа до пристанището на турските кораби.
На 2-ри април 1453г първите войски се задали пред Константинопол.
Султанът се приближи и разпростря силите си от едното до другото море.
На един хълм край града султанът устроил лагера си,
обкръжен от хиляди негови воини.
Земята не се виждаше- бе покрита с турци, особено еничари,
най-безстрашните турски воини.
Турците започнали с топовен обстрел,
който откъртил огромни парчета от стените на града.
Под прикритието на мрака защитниците ги възстановили.
Турците нямали успех и по море.
Първият им опит да превземат Златния рог завършил катастрофално.
Християнските галери ги обсипали с дъжд от горящи стрели.
Много кораби били изгубени, заедно с 12 000 души.
В гнева си султанът разжалвал адмирала си и наредил да го бичуват,
и разпределил притежанията му между еничарите.
С разпукването на зората на 22-ри април
християните в Константинопол станали свидетели на магия-
кораби, плаващи на сушата.
Тъй като корабите на Мехмед не могли да преодолеят веригата, пазеща Златния рог,
те щели да я заобиколят.
Християните с ужас наблюдавали турската флота да се промъква в пристанището им.
Букрихайдар знаел, че голямото нападение предстои. Духът му ликувал.
Аллах щял да отреди специално място в рая
за първия мюсюлманин, стъпил в Константинопол.
Цяла нощ еничарите се молели и празнували.
Час след смрачаване турците започнаха да палят ужасяващ брой огньове,
много повече, отколкото предишните две нощи.
Но още по-страшни бяха крясъците, които ние, християните, не можехме да понесем.
На зазоряване чули смразяващ звук.
Еничарските музиканти изпълнявали марша за атака.
С идването на новия ден зазвучаха цимбали,
към които се присъединиха свирачи и тръбачи, давайки сигнала за атака.
След няколко часа отчаяна битка първата вълна се оттеглила изтощена.
Султанът се обърнал към еничарите си.
"Еничари мои, деца мои, вие сте показали храбростта си при всички военни походи.
Сега от вас зависи превземането на града."
Всичко сега зависело от тях.
Те настъпвали не бегом, като другите,
а в изряден боен ред под обстрела от камъни и стрели,
без да се огънат, без да се уплашат.
Самият султан яздеше заедно с голяма свита от воини.
Той избра да се бие пред стените на града редом с храбрите млади еничари.
А те бяха над 10 000 и се биеха с лъвски кураж.
Борейки се за слава, еничарите разсичали пътя си към моста.
Християните били изправени срещу родени християни, които сега се биели за исляма.
Чул се вик: "Градът е превзет!"
След като спечелили почести, еничарите се заели с плячкосване.
Десетилетия по-късно турците щели да казват за хора,
които притежавали повече, отколкото позволявало положението им,
че са участвали в обсадата на Константинопол.
Султанът преместил отоманската столица в Константинопол,
прекръстил я на Истанбул и положил началото на златна ера за империята.
Мехмед построил великолепен замък, наречен Топкапъ Сарай.
Във външния му двор тренирали еничарите.
Империята растяла и нараствала и нуждата й от войници.
Султанът се нуждаел от повече войници,
отколкото можел да набави чрез данъка върху християнските момчета.
До 1600 г турски граждани били допуснати в еничарския корпус.
Скоро повечето не били прекръстени като Букрихайдар, а родени мюсюлмани.
Духът на султанските роби бил прекършен.
Лоялността им била нарушена.
През следващите 3 века
еничарите доминирали не на бойното поле, а в двора.
Те създавали интриги с ханъмите от харема
и крояли заговори за покушение на султаните.
През 1826 г, когато управляващият султан се опитал да премахне корпуса,
еничарите се разбунтували.
Султанът отвърнал с насочване на оръдията към казармите им
и откриване на огън.
Повечето еничари били избити.
Останалите били отведени на площада и екзекутирани.
Това, което султанът създал, той и унищожил.
Една армия от роби, служещи единствено и само на него.
Превод и субтитри: milenski ;) kolibka.com