ДРЕВНИТЕ ВОИНИ
От деня, в който тези воини започнали да се бият,
войната никога повече нямало да бъде същата.
Те щели да стигнат по-далече от всички воини преди тях
и щели да надвият всяка армия, която срещнели.
За един следобед те щели да победят най-гордата цивилизация на времето.
Предвождани от най-великия пълководец в историята,
те щели да изковат империя с невиждани дотогава размери
и щели да оставят завинаги отпечатък върху света.
МАКЕДОНЦИТЕ
Когато мъглите на утрото се вдигнали през един есенен ден на 338г пр.хр.,
Гордостта на Древна Гърция била предизвикана
от един самозванец от Севера.
Крал Филип Македонски бил дошъл, за да осъществи една дръзка мечта-
да обедини гръцките градове-държави със сила.
Сега два от тези градове-държави се обединили срещу него-
Тива и Атина.
Сред македонците, подготвящи се за битка, бил и младият офицер Кинус.
Този ден той щял да се отправи към слава, за която не бил и мечтал,
и земи, за които не бил чувал.
Крал Филип не се чувствал спокоен на трона си.
Македония- селска земя на север от Гърция,
била толкова разпокъсана, колкото била камениста.
Лоялността на селяните се простирала до прекия им господар.
Чрез бракове, дипломация, подкупи и сила Филип извайвал една нация.
Гледайки към Гърция, той мечтаел за империя.
Тъй като македонците надраствали земята си,
младежите тръгвали да търсят по-добър живот,
записвайки се в армията на краля.
Богати и бедни се присъединявали към нея с големи очаквания.
И нямало да останат разочаровани.
Поради военното си потекло, Кинус бил орисан да служи на краля си.
Баща му имал имоти и влияние и затова Кинус влязъл в армията като офицер.
Но бил подложен на същите изтощителни тренировки като всеки новобранец.
Реформирайки военните формирования, за да им осигури по-голяма сила,
и екипирайки ги с подходящите оръжия,
кралят непрекъснато им устройвал паради и ги тренирал за битка.
Като младеж Филип бил заложник в Тива и бил обучен в тяхната армия.
Като гърците, той екипирал войниците си с пики
и ги подреждал във фаланги-
едно солидно тяло от щитове и копия.
Филип бил научил не само кои са силните места на гърците,
но знаел и техните слабости.
За разлика от тяхната армия, както която и да било друга армия,
неговата водела войни целогодишно.
Той не давал на врага си време да се подготви,
нито да се възстанови.
Нужно ли е да споменавам, че той не правел разлика между лято и зима,
че нямал определен сезон за почивка.
През лятото на 339 г пр.хр. Филип повел хората си на юг
към сърцето на Гърция.
Самият поход бил революционен.
Филип се отказал от каруците, които забавяли армията.
Всеки пехотинец сам носел оръжието си и приборите си за готвене.
Всяко място е подходящо за техен лагер и всяка храна- за техни провизии.
С приближаването на нашествениците, фермерите скривали реколтата и добитъка.
Но безполезно.
Леко екипирани, движещи се бързо, македонците живеели от земята.
Дори по време на поход те тренирали уменията си.
Денем стрелците с лъкове, прашки и копия усъвършенствали точността си.
С падането на нощта те се подготвяли да втрият сол в раните,
които щели да нанесат, като издялат шипове в снарядите.
Преди Филип македонското военното дело се ръководело от благородниците,
които яздели понита, влизайки в атака.
Филип тренирал кавалерията си също толкова строго, колкото и пехотата.
Те били обучени да яздят в клиновидна формация,
също толкова страховита, както и фалангите.
Удряйки вражеските редици в най-слабата им точка, конниците му ги разцепвали.
Това била друга революция във военното дело.
На място, наречено Херонея
пътят на армията бил преграден от над 30 000 гърци.
Те носели тежки бронзови ризници
и напредвали с къси копия, опрени на раменете им.
Влизайки в битка, те се хвърляли към хората на Филип иззад стената от щитове.
Македонците, предвождани от Кинус, имали само едно предимство-
сариса- копие с дължина до 6м, което се държи под мишница,
и острие с дължина 30см.
Редица след редица, въоръжени с копия-
това били македонските фаланги.
Всеки от първия ред има по пет копия над себе си.
Воините от задните редове държат копията си над раменете на тези пред тях,
предпазвайки цялата формация.
Това е една гъста маса от копия, всичките готови за бой.
Първите и последните редици носели тежки нагръдници.
Воините във вътрешността на фалангите носели само лек щит
и били облекчени от тежестта на бронята.
А Филип бил облекчен от разходите за брони.
Така той поддържал толкова голяма армия.
Докато редиците останели цели, тази гора от копия била непроницаема.
Задачата на фалангите била да пробият отвор в редиците на врага
и после кампанионите- елитната македонска кавалерия- да се вклинят.
Сега Филип разгърнал пехотата си- 30 000 души.
2 000 конника под ръководството на Александър, още юноша,
изчаквали да настъпи техния час.
Коне и мъже, сияещи не от злато и многоцветни дрехи, а от желязо и бронз.
60 000 души настъпвали през долината.
Потече кръв.
Двете редици бяха вплетени така близо, че взаимно удряха оръжията си
и остриетата пробождаха лицата им.
Дори плахите и страхливите не можеха да останат безучастни.
Крак до крак, те практически участваха в една обща битка,
стоейки на едно и също място, докато си освободят място с борба.
Напредването можеше да стане само ако повалиш врага си.
Нахвърляйки се върху гърците със своите сариси,
Кинус и другарите му се блъскали и дърпали в едно голямо меле.
В разгара на битката Филип сигнализирал на десния фланг бавно да се отдръпне.
Гръцкият генерал извика:
"Трябва да продължим атаката, докато изтласкаме врага обратно в Македония!"
Филип отбелязал: "Гърците не знаят как да печелят."
Вдясно от македонците мъжете продължавали да се оттеглят.
Надушвайки победата, гърците се впуснали напред.
Това, което приличало на оттегляне, бил добре отработен капан.
Атакувайки, гърците разцепили редиците си.
Македонската кавалерия, предвождана от принц Александър, ударила в пролуката.
Цялата гръцка линия се разцепила.
Уязвими без фалангите си, те били прегазени от конниците на Филип.
Гръцката армия била унищожена.
Един лъв щял да отбележи гробовете на свещената армия на Тива
и елитния отряд, заличени от македонците за часове.
Празнувайки победата си, Кинус и хората му си устроили пиянска оргия.
Те парадираха сред пленниците, подигравайки се на нещастниците.
През онази нощ Кинус си легнал изтощен.
Но тази битка за Гърция била прелюдия към една по-тежка кампания
срещу много по-голям враг.
Скоро след битката при Херонея крал Филип бил убит.
На 20-годишна възраст синът му Александър поел меча на баща си
и неговата мечта-
превземането на древния им враг- Персия.
С новия крал се отворили нови възможности пред Кинус.
Оженвайки се за дъщерята на генерал,
той спечелил командването на собствения си полк.
Сега той щял да участва в подготовката на кампанията срещу Персия.
Тази земя била също толкова враждебна, колкото и армията й.
Изобретателни в адаптацията,
македонците превръщали кожените палатки в лодки, за да прекосят реките.
Те се придвижвали нощем, за да избегнат слънцето на пустинята.
През първата година от кампанията новобрачният Кинус
получил разрешение да се върне у дома си, за да се види със съпругата си.
Постепенно войната го отдалечавала все повече от Македония.
Нищо не можело да спре армията на Александър.
Падали град след град.
Персийците дезертирали
и се присъединявали към редиците на македонците.
После тази неудържима сила достигнала нещо, което отказало да се поддаде.
Град Тир.
На около километър от брега на бъдещия Ливан,
Тир бил островна крепост със стени, високи 45 метра.
Съпротивата му щяла да подложи македонците на крайно изпитание.
Щом персите не отивали при него, Александър щял да отиде при тях.
Инженерите му предприели безпрецедентен подвиг-
щели да изградят път с ширина 67 м, достигащ до крепостта.
Хората на Кинус сечели дървета по близките склонове.
и вкарвали две редици от стволове в канала.
Между редиците струпвали огромни камъни.
Докато македонците напредвали към острова,
обсадените ги обстрелвали с камъни, стрели и нагорещен пясък.
Бронята отклонявала стрелите, но пясъкът успявал да проникне.
Болката била толкова силна, че мъжете се хвърляли във водата, търсейки облекчение,
само за да се удавят под тежестта на бронята си.
Инженерите на Александър издигнали две кули с височината на стените на Тир,
покрити с животинска кожа.
От тях Кинус направлявал войските
да отвърнат на огъня и да разчистят бойните кули.
Вечно импровизирайки, македонците създали артилерийски оръжия,
които се нагнетявали чрез парчета извита кожа.
Обсадените обстрелвали кулите на македонците с огън и ги запалили.
Стотици загинали, но обсадата продължила.
Когато най-после се добрали до стените,
разбили отвори с железни тарани.
Кинус и хората му нахлули в града.
Клането било зверско.
След шестмесечна обсада македонците били безпощадни.
Екзекутирани били над 8 000 жители на Тир.
Останалите 30 000 души били продадени в робство.
Персия паднала.
Но македонците продължили похода си на изток.
Най-накрая в Индия, подгизнали от мусоните,
на 8 години и 5 000 км от Македония
те нямало накъде да продължат.
Вече били преситени.
Един човек се осмелил да проговори-
Кинус.
Господарю, говоря не като офицер, а като обикновен войник.
Възрастта ми и репутацията, която имам сред другарите си,
и непоколебимият кураж, който съм показвал в трудностите,
ми дават право да изкажа това, което смятам за най-добрата политика.
От великата армия са останали малцина-
жалки останки с разбито здраве и изгубен устрем и решимост.
Те копнеят да видят отново родителите си, ако са живи.
Или съпругите си... децата си...
Всички копнеят за домовете си с надеждата да се върнат някога там.
Те вече не копнеят за богатство и слава,
които, подсилени от младостта им, да им помагат да побеждават.
Господарю, ако има нещо, което трябва да знае всеки преуспял човек,
това е, кога да спре.
Кинус бил приветстван от хората си.
Нещата се били обърнали срещу безкрайното завладяване.
Вбесен, Александър отстъпил.
Македонците се отправили към дома.
След време нова армия от по-млада империя щяла да помете Македония.
Римляните.
Но дори те изпитвали възхищение пред македонците.
Един римски генерал, който се бил срещу тях, никога не забравил това.
По-късно той споделил с приятелите си в Рим,
че никога не е виждал нещо по-страховито и ужасяващо
от македонските си противници.
В служба на Александър
Кинус участвал в създаването на най-голямата империя в света
и най-великата армия.
Самият той се бил издигнал много
и бил стигнал по-далече от всеки воин преди него.
Той никога повече не видял дома си.
По пътя към Македония той, както и Александър, починал.
Както подобавало на ранга му, той бил кремиран с всички почести
в една чужда земя.
Превод и субтитри: milenski ;) kolibka.com