ДРЕВНИТЕ ВОИНИ
В края на първи век сл.хр.
воинът Тиберий Клавдий Виталис прекосил р.Дунав
и достигнал края на света.
Обучен да се подчинява, той вървял напред.
В предстоящата война победата зависела от тази дисциплина-
най-великото оръжие на най-великата армия, която светът бил виждал някога.
ЛЕГИОНИТЕ НА РИМ
От висотата на могъществото си Рим- най-великата нация в света-
била принудена да се съобразява с варварите.
От планинските си укрепления северно от р.Дунав
даките били напаст за империята.
Две римски армии се опитали да ги разбият- и двете били сразени.
Цял легион просто изчезнал.
Рим се опитал да си откупи мира, но даките нарушили сделката.
Новият император Траян хванал меч и свикал легионите си-
100 000 мъже- 1/3 от римската армия.
Един от легионерите, които го последвали,
бил 30-годишният ветеран Тиберий Клавдий Виталис.
Като 17-годишно момче от Рим, Тиберий се заклел във вярност към императора.
Оттогава неговият дом била армията.
Той вече бил отдал младостта си на своята страна.
Оставали му още 12 години на военна служба от 35-те, които бил обещал.
Когато се записвал, животът в армията го подвел
с високия статут, приключенията и редовната заплата, които предлагал.
Сега той се вълнувал само от оцеляването си.
Всеки втори легионер не доживявал до края на военната си служба.
Вътре в империята в проблемни места, разположени от Британия до Юдея
Рим бил във вечна война.
В началото в завоевателните походи участвали срочни военнослужещи.
До началото на Новата ера "Pax Romana"- римският мир
се крепял на мечовете на легионите и армия от професионалисти.
От селище с къщурки по италианските хълмове,
самият Рим се бил превърнал в най-големия град в света.
Столица с 1 млн.жители управлявала империя с 60 млн. население.
Това бил светът в очите на Рим-
цивилизована земя, обградена с варвари,
които безспирно атакували границите й.
Тиберий бил изпратен на границата, където варварите били най-активни.
Легион 5 "Македония" носел името си от мястото, където бил основан.
Сега войската му била разположена под р.Дунав-
границата между римската цивилизация и пустошта на Дакия.
Хората като Тиберий били обучени за обуздаване на такива набези.
Юдеите, които наблюдавали легионерите в Юдея открили ключа към успеха им.
Те не влизат в битка, преди да са прегледали оръжията си,
нито стоят безделно в мирно време.
Сякаш родени с оръжие в ръка, те не престават да тренират.
Не би било далеч от истината
тези упражнения да се нарекат "безкръвни битки",
а битките им- кървави упражнения.
Затова с такава лекота издържат натоварването на битките.
Дисциплината е в основата на армията им. Паниката не е свойствена за тях.
Усилието не ги изтощава.
Победата над не толкова добре обучени мъже е естествен резултат.
Когато младият Тиберий се записал в армията,
той прекарал шест месеца в тренировки два пъти дневно.
Разигравали се битки с плетени щитове и дървени мечове,
два пъти по-тежки от истинските оръжия и овладени също толкова добре.
13 години по-късно той продължава да тренира всеки ден и да бяга по 5 км.
Три пъти месечно той ходи на 32-километров поход
с пълна екипировка и въоръжение, независимо от времето.
Легионерът си е спечелил прозвището "мулето".
Когато Тиберий се отправил да пресрещне даките,
той бил натоварен с оръжия и броня,
но също и брадва, копие, трион,
казан за готвене и тридневна дажба от зърно- общо 30 кг.
Легионът се придружавал от всички възможни професии,
които можели да потрябват на войниците-
ковачи и счетоводители, ветеринари и лекари.
Ръководени от инженерите и архитектите,
легионерите започнали война срещу даките чрез строежи.
Вземайки инструментите на зидарите и дърводелците,
те издигнали верига от укрепления, които да охраняват доставките им
от нападенията на даките.
Зад тези стени хората като Тиберий, отраснали в града,
се наслаждавали на удобствата в Рим.
Те били насърчавани от офицерите си във военни игри.
Те се отдавали на пороците на всички войници-
пиене, зарове и други отклонения.
Бракът бил забранен.
Но легионерите си намирали съпруги или любовници сред местното население.
По пътя, по който тъкмо били дошли,
се връщали писма, продоволствия и меланхолия.
"Изпрати боб, пилета и сто ябълки, ако намериш хубави,
сто-двеста яйца, ако намериш на добра цена, рибен сос, маслини..."
Краций до Валдес, неговият брат:
"Приеми поздравите ми. Трябва да те попитам, братко Валдес-
удивен съм, че не си ми отговорил толкова дълго време.
Чул ли си нещо за родителите ни?
Предай поздрави на сестра ни."
Солемний до брат му Парис: "Много поздрави.
В добро здраве съм, надявам се, ти също,
нехайни човече, който не ми прати нито едно писмо.
Изпратих ти чорапи, два чифта сандали и два чифта гащи."
Докато 12 легиона се събирали отвъд Дунава,
даките се оттеглили в планинските си укрепления, ограждащи столицата им.
Легионите се подготвили да ги последват.
Траян свикал офицерите си за последен военен съвет.
Хората принесли в жертва на боговете вол, овца и прасе.
Жреци разгадавали предзнаменованията.
Римляните прекосили Дунава в две големи колони,
едната предвождана от самия император.
Като хората си, Траян също търсел слава в битките.
Легионерите изсекли пътя си през първия враг, когото срещнали-
една гора, удобна за преминаване, но не и за римския начин за водене на бой.
По здрач те отново се превърнали в строители.
Докато шпионите на даките ги наблюдавали,
легионерите се укрепили на мястото, където щели да преспят.
Когато нахлуват във вражеска територия,
те не влизат в битка, докато не укрепят лагера си,
което не се прави напосоки.
Ако земята е неравна, тя прилежно се изравнява.
Площадката се оформя като правоъгълник.
В пролуките между кулите се подреждат копиехвъргачи, катапулти, каменомети
и всякакъв вид оръдия, всички готови за стрелба.
След завършването на укрепленията
мъжете се разквартируват спокойно и организирано.
Не се прави нищо, за което не е издадена заповед.
Всички задължения се извършват с оглед на дисциплината и сигурността.
Необходимите дърва, храна и вода се раздават на всяко военно поделение.
В далечния край на дългия ден
осемте мъже от взвода на Тиберий са опънали палатката си
и са приготвили спартанска вечеря.
С достатъчно находчивост, те са допълнили менюто си с каквото са уловили.
После повечето си лягат.
Няколко нещастника остават като часови и тежко му, ако някой заспи.
Ако има късмет, просто ще бъде бичуван от някой офицер.
Ако не- ще бъде пребит с камъни от другарите си.
След много дни на бавно напредване
две дълги римски колони, простиращи се 30 км, се срещнали при Тибиск.
Траян изпратил напред кавалерията си да открие врага и да унищожи засадите.
Тези конници, като другите помощни войски- стрелците с лъкове и прашки-
били набирани от завладените племена.
Само граждани на Рим можели да служат в римски легион.
Но това гражданство можело да се спечели като награда при уволнението от армията,
или още преди това- за храброст.
Край прохода Тапай- портата към Дакия
конниците на Траян били пресрещнати от цялата дакска армия.
Императорът дал заповед за битка.
След седмици в сечене на дървета и строеж на укрепления
легионерите посрещнали възторжено шанса да влязат в битка.
Тиберий влязъл в битката с по-добра екипировка от всеки воин по това време.
Ризницата на неговите предци била заменена с "Lorica Segmentata"-
нагръдник от метални пластини, свързани с куки и връзки,
приспособен към ставите му.
Когато се движел, се движела и бронята му,
освен ако не била ръждясала от дъжда.
Железният му шлем предпазвал врата и лицето му, без да му пречи да вижда.
Тиберий заел позиция на бойното поле.
Бойната му единица от осем легионера образувала взвод.
Десет взвода образували центурия, командвана от центурион.
Шест центурии образували кохорта.
А десет кохорти образували легион.
Тази дисциплина била непозната на противника на Тиберий.
Даките се биели с дълги коси и имали нужда от пространство, за да ги използват.
В техните орди всеки се биел за себе си и дори до смърт.
Тиберий може да се е биел героично, но не и самостоятелно.
Той бил част от една машина.
За седемте мъже до него той бил приятел и боен другар.
За императора Траян този взвод бил като едно същество,
обучено да се подчинява- незабавно и без въпроси.
Толкова пълно е подчинението им на по-висшите военачалници,
че на бойното поле цялата армия е едно тяло-
толкова сплотени са редиците им.
Докато даките размахвали оръжия и сипели подигравки,
Тиберий и другарите му напредвали безмълвно.
Той запратил своя "pilum"- копието си- към врага.
Основата на острието била дълга и тънка-
където и да ударело- в дърво или кост,
то се изкривявало, за да не може да бъде хвърлено обратно.
После, използвайки своя "gladius"- къс меч с широко острие,
Тиберий посрещнал врага си.
Разсичайки и мушкайки, двете страни се били, докато силите им се изчерпали.
После се споразумели да си починат.
След това битката била подновена.
Това продължило, докато даките не се обърнали и побягнали в гората-
препятствие, което нарушавало римските формирования и осуетявало преследването.
Легионерите били спечелили битката, но не и войната.
Те не успели да превземат столицата на Дакия.
С наближаването на зимата
Траян върнал армиите си в зимните им квартири от долната страна на Дунава.
Пътьом Тиберий и другарите му продали пленниците си
на търговците на роби, които следвали армията.
През пролетта на 102 г.сл.хр. Траян отново прекосил Дунава.
Този път той изпратил една колона далече на север,
която атакувала столицата на противника изотзад.
Изоставяйки бойното поле, даките се оттеглили в укрепленията си,
чиято сила сега щяла да бъде подложена на изпитание от римската обсада.
Траян включил артилерията си-
балисти, изстрелващи стрели, и катапулти, изхвърлящи камъни-
не за да пробият укрепленията на даките, а за да ги разчистят.
Под обстрела от снаряди и градушката от камъни и стрели
малцина даки дръзнали да се покажат, затова и малцина видели какво ги чакало.
С щитове над главите си, легионерите напредвали към стените
във формирование, наподобяващо костенурка, което наричали "testudo".
В него Тиберий бил почти сляп, но и почти недосегаем.
Те били изключително добре защитени от копията, хвърляни отгоре,
както и от огромните камъни, достатъчно големи да напълнят каруца,
които се търкаляли, за да ги съборят на земята.
Под тези целенасочени и безмилостни атаки
укрепленията, а накрая и столицата на даките, били превзети.
Кралят им сключил мирен договор и почти веднага го нарушил.
За това второ оскърбление римляните наказали даките така,
че те не посмели да се подиграят с Рим трети път.
Били взети десетки хиляди пленници.
И, както и другаде в империята,
завоевателите се установили в новите територии.
След време, когато се оттеглили, Дакия била наречена Румъния.
Шансовете един легионер да оцелее след 25 години военна служба
в най-добрия случай били наполовина.
Но ако оцелеел, получавал ферма в земите, където се е бил.
Там той можел да изживее остатъка от дните си спокойно и с чест,
показвайки белезите си на своите роднини и съседи
в спомени за страшни битки и моменти на слава.
За храбростта си отличилите се легионери били награждавани с ленти и медали.
По-големите отличия били повишаване в ранг или даване на по-добър пост.
Тиберий бил сред облагодетелстваните.
Той получил повишение в Легион 1 "Италика"-
една от най-престижните части в римската армия.
Как е завършил животът му- при нещастен случай, от болест или меч,
не е известно, знае се само, че е завършил рано.
На 41 години, една година след уволнението си от военна служба,
той починал.
Превод и субтитри: milenski ;) kolibka.com