ДРЕВНИТЕ ВОИНИ
Без предупреждение, един ден те се появили на Изток.
Едно неизвестно племе от непозната земя.
Майстори на ездата и стрелбата с лък,
те нападали с бързината на стрела,
плячкосвайки, опожарявайки, убивайки.
Те преминавали през земите като напаст.
През 5-ти век сл.хр. те нахлули в европейските равнини
до портите на самия Рим.
Конниците на Апокалипсиса.
ХУНИТЕ
Сто години далечният тропот на копита известявал за конниците на хуните.
Откъде били дошли и защо, никой не знаел.
Те тръгнали от степите на Централна Азия,
но за християните в Европа те сякаш били изникнали от никъде.
Те нямат постоянен дом и водят неустановен живот.
Непрекъснато бродят от място на място като бегълци.
Те били воини-номади, пътуващи със стадата си,
може би прогонени от родината си, а може би търсещи по-тучни пасища.
Те живеели върху конете и в каруците си
и пътували на групи от по няколкостотин души,
стадата им изпасвали земята и продължавали нататък.
Когато ги пресрещнел враг, те устремно атакували и бързо се оттегляли,
само за да нападнат отново от друго място.
Ако ги атакували, те можели да построят укрепление за миг,
като се обградят с каруците си.
Към края на 4-ти век сл.хр., движейки се само на запад,
хуните достигнали Южна Русия-
земя на плодородни пасища и земята на готите.
Германско племе, считано от християните за варварско,
готите били изтласкани от хуните на запад.
Един варварин преследвал друг.
При всяко стълкновение на готи и хуни изходът бил един и същ-
отдалече хуните изстрелвали порой след порой от стрели.
Те прииждат отвсякъде съвсем неочаквано.
Скоростта им изпреварва новината за приближаването им.
Дори религията не спира необузданата им ярост.
Състраданието им е непознато.
Въоръжени с копия и мечове, готите били принудени да атакуват.
Хуните се отдръпнали назад, видимо бягайки.
Когато преследвачите им вече били на ръба на изтощението,
хуните внезапно щели да обърнат конете си и да нападнат.
Една раса от хора, непозната досега, се бе надигнала от непознати земи
и се спускаше като лавина от планина,
поглъщайки и унищожавайки всичко по пътя си.
Докато племена от готи търсели убежище зад римските граници,
се разпространил слухът за новите варвари от изток.
Всеки ден е неспокоен, всеки ден носи новини за нещастия.
Всеки ден нови удари и само битки...
Изтокът е завладян.
Никой не живее в разрушените градове.
Те не създавали нищо, не съграждали нищо и не оставяли нищо след себе си-
никакви паметници, никакви исторически хроники, само опустошения.
Но в историческите сведения на враговете им
са оцелели делата на един обикновен воин, извършил необикновени неща.
Името му било Едеко.
Той бил отличен воин, участвал в най-великите военни дела.
Без конете си и храбрите си конници,
хуните никога нямало да влязат в историята.
Малкият Едеко от люлката бил качен на седлото.
Малко невръстни деца умеят да седят на седло върху кон, без помощта на майка си.
Сякаш крайниците на човека и коня са се сраснали
толкова стабилно седи ездачът върху коня.
Всички от това племе яздят коне.
Това племе живее върху конете си.
Толкова свързани с конете си изглеждали хуните,
че някои техни врагове вярвали, че те не могат да вървят.
Ден и нощ всеки от този народ купува и продава,
яде и пие от конете си
и наведени над тясната шия на животното се отпускат в дълбок спокоен сън.
Понитата им били от жилава порода-
издръжливи на жега и студ и дълги часове на усилия.
В изкуството си хуните почитали коня и добитъка, който ги изхранвал.
Конят бил транспорт, препитание, разменна единица.
Той можел да се разменя за стоки, защото хуните не се занимавали със земеделие-
те търгували с военната си плячка.
На три години малкият Едеко се научил да язди.
На пет години се научил да ловува с лък.
На толкова млада възраст лицето му било обезобразено, за да плаши враговете си.
Разрязват бузите на момчетата с меч, за да се научат да понасят рани.
Едеко се научил не само да понася рани, но и да ги нанася.
Никое оръжие не можело да се сравнява с хунския лък.
Това бил огънат лък.
При опъване той се огъвал назад
и давал повече натягане от всеки друг лък по онова време.
Хунски воин можел да убие човек на 70м
и да изстреля стрела на три пъти по-голямо разстояние.
Никой друг стрелец не можел да изпрати стрела толкова далече толкова бързо.
Силата на лъка идвала както от обърнатата му извивка,
така и от наслоения материал.
Сърцевината, обикновено от бук, била оформяна и сушена,
докато постепенно придобиела две извивки.
После към едната страна се залепвало животинско сухожилие.
От другата страна се залепвали внимателно изрязани парчета рог.
Части от кост придавали допълнителна сила на лъка.
Укрепен с толкова много пластове,
лъкът можел да се обтегне повече от всеки друг,
без да бъде счупен.
Правенето му отнемало седмици,
тъй като майсторът изчаквал дървото да се изсуши и лепилото да изсъхне.
Ако се счупел, силата му повече не можела да се възстанови.
Изкусен стрелец на гърба на кон- един хун бил недосегаем и неудържим.
Християните шепнели, че хуните са дяволи, изпратени да прокълнат земята.
Никой дявол не бил по-страховит от този, наречен Атила.
Той бил роден да разтърси народите по света и да донесе ужас на земята.
Всички били ужасени от страшните истории, които се разказвали за него.
Първият триумф на Атила бил сред хуните.
Той обединил дивите племена
и сплотил германските народи, които били завладели.
Той разположил следовниците си по равнините на днешна Унгария.
Но хуните не можели да се установят на едно място.
Непокорните му поданици ламтели за злато, за да си купуват жито,
метал, за да изковат оръжия,
пасища, за да пасат стадата си.
Предаността им можела да се купи, но само с безкрайни грабежи.
За хуните животът бил един цикъл на войната.
В средата на 5-ти век Атила насочил вниманието си към една богата плячка-
Източната Римска империя.
Едеко се отзовал на призива на пълководеца си
и хунската армия прекосила Дунава и се отправила на юг,
бележейки пътя си с унищожение.
Белград бил пометен, след него Ниш, а после и София.
Хуните не завладявали. Те унищожавали.
Пред тях хората бягали с приближаването им.
Зад тях малцина оставали живи, за да ги преследват.
За Едеко това била битка за слава.
След като се доказал в битките,
той бил повишен в телохранител и съветник на Атила.
Тъй като римските легиони били надалече
и се биели с друго варварско племе- вандалите,
нищо не могло да спре хуните, дори природата не можела да ги забави.
В каруците си хуните носели понтони, за да прекосяват блатата
и салове, за да преминават през реките.
До 447г армията на Атила проникнала в сърцето на Източната империя.
През късната пролет те застрашили града на изобилието- Константинопол.
Теодосий,император на Източната Римска империя, изпратил останалите си легиони.
Близо до Константинопол хуните атакували.
Те образуваха бойно формирование, а гласовете им вдигаха дивашки шум.
Те са леко екипирани, за да се движат бързо и да действат неочаквано.
Те умишлено се разпръсват хаотично и атакуват в безпорядък тук и там,
превръщайки битката в клане.
Едеко атакувал разпокъсаните редици на римляните
и хуните включили друго свое оръжие.
Изкусни в улавянето на коне и добитък с ласо,
хуните сега го използвали за хора.
До вечерта земята била осеяна с римски трупове.
Император Теодосий нямал друг избор, освен да моли за мир.
Хуните превъзхождат по величие всички римски сили.
Те бяха господарите, а римляните- робите.
Проницателният Атила взел най-способните от пленниците си,
например механиците, в собствената си армия.
Останалите били продадени или поробени.
После изпратил Едеко в Константинопол, за да поиска данък от императора.
Теодосий платил тежка цена за поражението си-
годишен налог от 900 кг злато.
В замяна Едеко обещал, че хуните ще напуснат империята с мир
и Константинопол ще остане недокоснат.
Смаян от великолепието на имперския двор,
Едеко на свой ред получил предложение.
Забелязвайки благоговението му, един министър му обещал, че ако убие Атила,
ще може да се върне и да се къпе в разкош до края на дните си.
Едеко се престорил, че приема предложението и докладвал на Атила.
Предводителят на хуните изпаднал в ярост.
Но той насочил гнева си към земите на запад,
недокоснати от нападатели и неподготвени.
През 451г хуните прекосили Рейн и нахлули в Галия, днешна северна Франция.
Без да срещнат съпротива, те опожарили земята и избивали хората.
Римският пълководец призовал съюзниците си от цяла Галия.
Накрая, през юни, те събрали армия в североизточните равнини,
от всички непобедени земи.
С железен шлем и кожена броня, Едеко заел мястото си сред хунския елит.
Около него другарите му демонстрирали богатството на почти вековни победи-
оръжия и екипировка, смъкнати от победените.
До конницата на хуните вече имало и пехотинци
от германските племена, които били завладели.
Едеко видял, че армиите са доста равностойни не само като брой.
След години на поражения римляните били научили много от варварите.
Те заимствали тактиката на хуните и техните лъкове.
В навечерието на битката Атила направил жертвоприношение.
Той разгледал резките по костите и видял предзнаменования за битката.
На следващия ден щели да паднат хиляди.
На зазоряване римляните били оглушени от животински вой.
После били поразени като от мълния.
Рамо до рамо се удряха в битката.
Битката бе жестока, объркана, чудовищна, неумолима.
Битка като тази не е описвана в историята досега.
Там се извършиха такива неща,
че храбреците, които пропуснаха това великолепно зрелище,
не могат да се надяват някога да видят нещо толкова прекрасно.
Битката кипяла с часове
и продължила и следобеда, и през нощта.
За първи път хуните се изправяли срещу армия, която нямало да побегне.
Малко по малко хуните били изтласкани обратно при каруците им.
Десетки хиляди останали на полето, където били паднали.
Пророчествата от предната нощ се оказали верни.
Атила се измъкнал с оцелелите на изток.
Това била първата му голяма загуба, която била и последната.
След две години той умрял,
но не на бойното поле, а в леглото си, в пиянски унес.
Без Атила империята му се срутила.
Генералите му воювали помежду си, германските поданици се бунтували.
Едеко се биел, защитавайки новата си родина от стари врагове- готите.
През 470 г сл.хр. Едеко умрял, както би трябвало да умре Атила- в битка.
За едно поколение звукът от диви коне и още по-диви мъже заглъхнал.
Варварите смесили кръвта си с по-хрисими племена.
Почти така внезапно, както хуните се появили,
те изчезнали,
оставяйки малко следи от преминаването си през Европа и през историята.
Наследството на Едеко било по-трайно от това на Атила.
През 476г сл.хр. последният император на Западната Римска империя бил свален.
Мястото му било заето от варварин- един от собствените му генерали.
Един воин на име Одоакър,
син на Едеко, хунът.
Превод и субтитри: milenski ;) kolibka.com