ДРЕВНИТЕ ВОИНИ
Никоя армия не е водила война толкова далече.
Те покорили една империя от Персийския залив до Средиземно море.
Те превзели великия Вавилон
и поробили израелските племена.
Дори египетският фараон ги почитал.
Тяхната армия била най-голямата дотогава,
воините им- най-великите,
а битките им- най-жестоките.
АСИРИЙЦИТЕ МАЙСТОРИТЕ НА ВОЙНАТА
През септември 655 г.пр.хр.
асирийска армия потегля от базата си в южен Ирак.
Целта й бил Илам- царство в Персийския залив.
Самонадеяни, иламитите излезли под строй от града си,
пресекли реката, която ги разделяла от враговете им
и се подготвили за предстоящата битка.
На зазоряване първите асирийци се появили.
Като наближаваща буря се събрали хиляди коне и войници,
даден бил сигнал за атака и колесниците атакували.
До края на деня реката почервеняла от кръвта на животни и хора.
Кръвта на иламитите.
В часа на победата си
асирийците са горди и жестоки.
Прерязвах гърлата им като на агнета.
Прекъсвах безценния им живот, както се прерязва нишка.
Както буйните води на придошла река
разкъсаните им вътрешности заливаха земята.
Лудуващите ми коне пореха потоците от кръв и мръсотия.
С телата на техните воини застлах равнината като с трева.
Сред жертвите бил и кралят на Илам.
Туман, кралят на Илам, побягнал, за да спаси живота си, и щял да успее.
Напречната греда се строшила и кралската му колесница се преобърнала отгоре му.
В отчаянието си той казал на сина си "Използвай лъка си!"
Синът му се опитал да го спаси, но безполезно.
Кралят бил заловен и обезглавен.
Трофеят бил отнесен на асирийския крал,
който го разсякъл и се изплюл отгоре му.
После го провесил на едно дърво, за да го видят всички,
докато празнувал победата си с пиршество.
Последователите на Туман страдали не по-малко.
Някои били принудени да остържат костите на мъртъвците.
Други били одрани живи.
Когато асирийският крал се завърнал в Ниневия,
неговите занаятчии обезсмъртили триумфа на военната му машина.
В стая след стая в неговия пещероподобен дворец
те възвеличавали неговото клане.
Мъже, набити на колове, извадени очи, отрязани глави.
За посланиците от далечни царства писанията по стените били ясни.
Великата асирийска армия имала скромен произход-
малка държава около свещения град Ашур,
откъдето идва и името им.
Добре разположена в дъждовния пояс на това, което по-късно става Северен Ирак,
Асирия се разрастнала по плодородните брегове на река Тигър.
Едно царство, също толкова процъфтяващо, както и земята.
Но тези равнини, които приканвали да бъдат разорани,
щели да бъдат плячкосани.
В единия край фермер имал нужда от плуг,
а в другия- от меч.
До 1000 г.пр.хр. Асирия, която отдавна била васал на други крале,
се била уморила от чуждото владичество, и тогава, като представител на боговете,
кралят на Асирия бил посветен в правото да води война.
Ашур, бащата на боговете,
ми даде властта да обезлюдявам и населвам,
да разширявам границите на Асирия.
Асирия започнала да разширява границите си,
но с всяка смяна на сезоните империята отслабвала.
Когато идвала есента, войниците се завръщали на полето и започвали бунтове.
През 745 г.пр.хр.
на трона се възкачил нов крал, който променил историята.
Теклаф Пиласур III дал обет да направи Асирия вечно силна
с постоянна армия.
Окуражени от перспективата за военна кариера,
хиляди млади мъже се записали в армията.
Теклаф Пиласур създал всички институции, необходими на войниците,
започвайки с оръжейна.
За да осигуряват подходящо устройство на лагера,
да се грижат за конете, мулетата, колесниците, бойната екипировка
и военната плячка.
Желязото било гръбнакът на армията.
Всеки войник получил коничен железен шлем,
здрав нагръдник от застъпващи се бронзови ленти
и здрави кожени ботуши.
Най-високите мъже ставали копиеносци,
които носели копия с железен връх.
За близък бой те били въоръжени с кинжал.
Някои войници ставали стрелци.
Някои не носели никакво оръжие.
Те трябвало да защитават останалите воини.
Те прикривали стрелците с щитове, високи 120 см,
направени от кожа, покрити с бронз или инкрустации.
На празника за новата година кралят правел оглед на армията си,
за да се увери, че е винаги готова за бой.
Хранени, обличани и въоръжени за негова сметка,
асирийските воини станали най-професионалната армия,
известна дотогава на света.
Така добре екипирани, асирийците искали още повече-
коне за колесниците си, желязо за оръжия,
дърво за обсадни устройства.
За да придобият тези военни средства,
асирийците напредвали все по-надалече
и донасяли плячката от победата.
Злато, сребро, калай, мед,
одежди с богата украса, големи и малки маймунки,
слонова кост, абанос- това ми поднасяха като дарове
и лазеха в краката ми.
От трона си в Ниневия кралят знаел къде има мир и къде е нарушен.
Вестоносците предавали сигнали чрез огнени кули
или пишели съобщения на глинени плочки.
През 701 г.пр.хр. асирийският крал Синакерат получил
обезпокоителен сигнал от провинцията Юдея.
Нейният крал отказал да плати налога си. Синакерат се разгневил.
Той мобилизирал армията си, която наброявала десетки хиляди,
и я организирал в легиони.
Съберете префектите си
и конете от кавалерията си незабавно.
Който закъснее, ще бъде набит на кол в дома си.
Преди асирийците да потеглят, жреците принасяли в жертва бикове и кози
и войските се молели на Ищар, богинята на войната.
О, героиньо сред боговете,
разпори го като вързоп насред битката.
Вдигни срещу него вихрушка
и зъл вятър.
В началото асирийците имали преимущество,
поради малобройния си враг и мобилността си.
Те пътували по хубави пътища,
поддържани от военнопленници.
На равен терен те напредвали с 30 км на ден.
Кралят яздел начело заедно с кавалерията и колесниците,
следван от пехотата.
След тях пътували поддържащите части,
в които ковачи пътьом изковавали нови оръжия.
За преодоляване на естествените препятствия, особено реките,
асирийците достигнали нови висини на изобретателност.
Превозните средства се пренасяли в огромни лодки, конете плували след тях,
войските преминавали върху надути животински кожи,
с привързани за гърбовете им щитове и оръжия.
Войските не биха могли да стигнат много далеч,
ако кралят не бил разположил големи зърнени хранилища из цялата империя.
Войските му можели да се отдалечат до 500 км от продоволствената база.
Така кралят на Асирия разпростирал властта си надлъж и шир.
Без такива запаси те не биха могли да нахранят конете си,
толкова необходими на асирийската армия,
чието най-страховито оръжие била колесницата.
Както египтяните, асирийците подобрили тромавите вавилонски четириколки.
Врязвайки се с двуколесниците си,
те разкъсвали редиците на врага и го обсипвали със стрели и копия.
В този хаос се впускала кавалерията, която изчаквала по фланговете.
Бегълците били прегазвани,
останалите били пронизвани от стрелците и копиеносците.
Асирийците избягвали да стрелят по конете.
Толкова важни били те, че кралят бил назначил хора, които да се грижат за залавянето им.
Повечето били от Северен Иран.
С увеличаването на конете асирийците разработили ново оръжие,
също толкова ценно, колкото и колесницата.
Конникът.
Първоначално той бил само по-евтина версия на колесничаря-
двама мъже, управляващи два коня.
Единият ги управлявал и държал щит, докато другият стрелял с лък.
Скоро конният воин станал самостоятелен.
Мобилността се съчетавала със скорост и огнева сила.
Срещу такъв противник
юдейският крал Йезекия не посмял да влезе в битка.
Той се оттеглил в столицата си Йерусалим.
Из цяла Юдея поданиците му побягнали към родните си градове.
Тесните им улици били засенчени от високи стени, дебели до 6м.
За да устоят на сигурната обсада,
Йезекия изкопал подземен канал,
който да снабдява Йерусалим с вода.
Където асирийците не можели да изпратят армия,
те всявали страх.
При Йерусалим висш асирийски представител се приближил до стените.
Той говорил не на краля и юдейските му командири на езика на дипломацията,
а на защитниците на укрепленията на родния им иврит.
Говоря на хората на стената,
които ще трябва да ядат екскрементите и да пият урината си.
Йезекия не може да ви спаси.
Не допускайте да ви убеди да се уповавате на Бога.
Императорът на Асирия ви заповядва да се предадете.
Докато предавал тази заплаха,
обещанието за обреченост се изпълнявало
на 50 км на юг при град Лакиш.
Построен на пътя на търговския маршрут към Египет,
Лакиш бил толкова силен, колкото и богат.
Зад стръмните склонове и високи стени
защитниците му били уверени, че ще удържат.
Също толкова уверени,
асирийците устроили лагера си зад овална стена с отбранителни кули
и разположили обсадни съоръжения.
Дървените стени предпазвали войниците вътре,
докато управлявали железен боен таран.
С него те щели да ударят най-слабото място в градските стени.
Слабото място на Лакиш били портите.
За да се доближат до тях, асирийците първо трябвало да издигнат
отбранителен насип, покрит с дървени трупи.
Върху тях бавно били придвижени обсадните съоръжения.
Кралят предвождал войската си.
В тила имало войници, въоръжени с прашки за камъни.
После били стрелците, предпазени от високи щитове.
Начело били копиеносците, които щели да срутят стените.
Те напредвали заедно, защитени зад огромните обсадни машини.
Самите машини, които били уязвими от горящи стрели,
били защитени от кожени платнища.
Войник с огромен черпак
щял да залее с вода всеки възникнал пожар.
Отдолу копачи с железни и бронзови инструменти
започнали да подкопават стените.
Горе други войници се катерели по стълби, за да ги прескочат.
Никоя армия не била усъвършенствала дотолкова изкуството на обсадата.
Такава яростна атака не би могла да бъде удържана.
Когато най-после стените били разрушени, асирийците се втурнали вътре,
закриляни от Ищар, богинята на войната.
Лицето ми няма да позеленее, краката ми няма да се подкосят,
силата няма да ми изневери в битката.
Ищар говорела истината, но касапницата била неописуема.
Предводителите на бунтовниците били набучени на колове извън града.
Осакатените им тела били предупреждение за другите юдеи,
които все още се съпротивлявали.
Крал Синакерат наградил войниците си с дял от колчаните,
сабите, лъковете, мебелите и бокалите.
Не всички вкусили от плодовете на победата.
Край Лакиш 1500 асирийци, пренебрегнати от Ищар,
щели да лежат заедно в масов гроб.
Междувременно, крал Синакерат преценил загубите си
и преброил плячката си.
200000 души, големи и малки, мъже и жени,
коне, мулета, камили, говеда и овце без брой.
В Юдея, както и навсякъде другаде,
асирийците се постаравали да прекършат духа на завладените.
Те откъсвали от дома им стотици хиляди
и ги отвеждали в робство в Асирия.
В Библията е записано, че през 721 г.пр.хр.
30000 жители на Самария били депортирани по този начин.
Изгубените племена на Израел.
Тъй като Йезекия, евреинът, не ми се подчини,
46 от силните му градове, както и безбройните малки градове наоколо,
бяха сравнени със земята с бойни тарани и обсадни машини.
През 50-те години след поробването на Юдея
Асирия постигнала максималното разширение на границите си.
През 675 г.пр.хр. воините й напреднали повече от 1600 км и завладели Египет.
Асирия достигнала най-голямото си величие.
В градовете й, населени с търговци, занаятчии, художници и учени,
цивилизацията процъфтявала както никога дотогава.
Но асирийците се били разпрострели твърде надалеч.
Сега империята се разпростирала из целия Близък Изток.
Вместо да управлява поданиците си, Асирия ги тероризирала.
Поробените народи таяли недоволството си и изчаквали подходящия момент.
През 612 г.пр.хр. най-големите врагове на Асирия се обединили и поели към Ниневия.
Великият град бил плячкосан, една хилядолетна цивилизация се сринала
и империята й изчезнала.
Но Асирия щяла да претърпи още един удар.
Епитафията й щяла да бъде написана от една от жертвите й-
пророкът Наум.
Всички, които чуят вестта за вашето унищожение, ще ликуват от радост.
Нима никой не избегна безпределната ви жестокост?
Превод и субтитри: milenski и petkan ;) www.kolibka.com http://delta.arenabg.com/