ДРЕВНИТЕ ВОИНИ
Скъпи синко, трябва да разбереш, че домът ти не е тук, където си роден,
защото си воин.
Ти си птица, а къщата, в която си роден, е само едно гнездо.
Твоята мисия е да дадеш на Слънцето да пие кръвта на враговете
и да нахраниш Земята с телата им.
По времето на Колумб Европа открила един странен нов свят,
където всяко момче се раждало, за да воюва,
а мъжете се борели за жива плът.
Смъртните били принасяни в жертва, за да утолят жаждата на някой бог
за кръв.
АЦТЕКИТЕ
В един ясен топъл ден през есента на 1519 г
испански конквистадори яздели към долината в сянката на смъртта.
Те не се страхували от злото, защото не го виждали-
само зелени пасища, спокойни проблясващи води и един плаващ град.
Теночтитлан- столицата на могъщото царство на ацтеките.
Тези величествени пирамиди и сгради се издигат от водата-
всички от камък, като едно магическо видение.
Наистина, някои от войниците се питаха дали това наистина не е сън.
Яздейки по осем в редица по дълъг издигнат път,
няколкостотин чужденци влезли в града с население 200 000 души-
по-голям от който и да е град в Испания.
Те спрели в подножието на храм с височина 30 м-
окъпан в слънчева светлина и позорно опетнен.
Стените на храма бяха опръскани с кръв,
а подът плуваше в нея.
Смрадта бе по-ужасна и от тази на кланица в Испания
Те биеха барабан и звукът бе така потискащ- като музика от ада.
Имаше много сатанински обекти, големи ножове
и много сърца, изгорени пред идолите.
От Мексиканския залив до Тихия океан
ацтеките управлявали империя, изградена върху търговия, налози и терор.
Но те благоговеели пред мъже с бяла кожа и тъмни бради
от земя отвъд морето,
които носели пръчки, бълващи огън, и може би били богове.
Около 200 години преди пристигането на испанците,
ацтеките навлезли в долината на Мексико
и се заселили в центъра на голямото езеро Тискоко.
Потапяйки дънери в меката пръст и издигайки платформи над блатата,
те построили величествената си столица
Теночтитлан.
Тъй като не разполагал с естествени богатства, градът забогатял от търговия.
Животът се въртял около изобилните му пазари.
С увеличаването на населението нараствало и могъществото на ацтеките.
Теночтитлан, построен върху кал, придобил втори фундамент-
налози под формата на стоки и плът,
изтръгнати от по-слабите им съседи от могъщата ацтекска армия.
За едно момче да се роди като ацтек означавало да се роди воин.
Когато се появяло на бял свят,
акушерката напръсквала устата и гърдите му с вода
и го повдигала нависоко към боговете.
Един ден, напявала тя,
той щял да влезе в двореца на насладите,
където се веселят храбреците, загинали в битка.
Животът на момчето се посвещавал на Уицилепочтле-
богът на Слънцето и войната.
Той бил еталон за всеки воин.
Всяка нощ богът-Слънце се борел яростно с Луната и звездите.
На зазоряване той победоносно изгрявал отново и културите избуявали.
Но нощната битка така го изтощавала, че той се нуждаел от безценна вода-
човешка кръв.
Когато ацтеките посветили храма си на бога-Слънце,
те се отдали на жертвена оргия в продължение на дни.
Жертвите им били неизброими хиляди.
Войната трябва винаги да продължава,
така че, когато нашият бог поиска да се нахрани и да пирува,
да можем да отидем там като на пазар, за да му купим нещо за ядене-
да набавим жертви за нашия бог Уицилепочтле.
За ацтеките войната била източник на животодаряваща кръв.
Излизайки от детството,
момчето влизало в дома на юношите, за да започне обучението си.
Жреци белязвали торса и мишците му със знаците на бога-Слънце
и го учели на баладите в прослава на падналите герои.
Храбрите воини и всички младежи трябва да пеят и танцуват всеки ден и нощ,
за да ги чуват всички градове над Мексико.
На 15 години момчето усвоявало инструментите на професията си-
лъка и прашката, копието и щита.
Но преди всичко- сопата.
Тя била инкрустирана с остриета обсидиан-
остри като бръснач и по-твърди от стомана.
Такова оръжие може да отсече човешка глава с един удар.
Момчето се учи как да оцелее в битка
и как да умре с чест.
Той не трябвало да се страхува от смъртта, а дори да я приветства.
Убитият воин щял да бъде отнесен върху пъстри облаци,
за да живее честито сред боговете.
Този, който оцелеел и се отличал, щял да бъде щедро възнаграден на земята.
На 18 години
на момчето най-после му се позволявало да наблюдава воини-ветерани в битка.
С второто му излизане на бойното поле идвало и първото му изпитание.
Той и още петима юноши трябвало да заловят пленник.
Ако успеели, те изтръгвали сърцето му
и го предлагали, все още биещо, на боговете.
После те пирували с тялото.
Първият, който е заловил пленника, бил награждаван с торса и дясното му бедро.
Шестият трябвало да се задоволи с лявата ръка.
Вземането на втори пленник носело на момчето нови привилегии и по-висок ранг.
Третият му осигурявал командването на младшите воини
и правото да танцува и пие спиртни напитки на фестивалите.
Четвърти пленник го превръщал в напълно узрял воин.
Петият му спечелвал отличително облекло.
След като е заловил шестима пленника,
той се присъединявал към редиците на офицерите и генералите.
Независимо колко ниско било потеклото му,
славата в битките му отваряла пътя към благороден ранг и несметни богатства.
Кралят на ацтеките се биел редом с воините си,
носейки най-пищната украса за глава от пера,
но излагайки се на същите опасности.
Авторитетът му се крепял на храбростта му.
Моментът на слава на един воин можел да е краткотраен.
Ако нямал късмет, независимо от ранга си,
той се връщал да работи като рибар, фермер или майстор на сандали.
С новото лято идвали и новите военни кампании
и новите шансове за слава.
Ненаситни за налози, ацтеките воювали непрестанно с други племена.
Преди армията да потегли, те изпращали шпиони.
Когато навлизали в земя, с която воювали, те ставали като враговете си-
техните одежди, прически, говор...
Ако ги разкриели, те били убивани.
На юг от Теночтитлан група ацтекски шпиони влезли в града на мицтеките,
прочут със златото, перата и скъпите си бижута.
Разкрити, шпионите били пленени и публично бичувани.
Когато научил за това оскърбление,
ацтекският император Монтесума се зарекъл да отмъсти.
От всеки квартал в Теночтитлан той реквизирал храна, оръжие и екипировка,
достатъчни за десетки хиляди воини.
Тъй като не познавали колелото и нямали товарни животни,
те били следвани от още толкова носачи.
Най-отпред вървели жреци, носещи фигурки на боговете.
Зад тях вървели нападателни отряди и разузнавачи.
Съобщенията се предавали чрез раковини.
След дни враговете се срещнали край града на мицтеките.
Битката била по всички правила и ритуали.
Генерали с великолепни прически
се събрали, за да решат къде и кога да се бият.
Получавайки команда "Подготви се за битка",
воините започнали да си разменят обиди през полето.
Когато жреците обявили, че е настъпил подходящият момент,
песните, подсвиркванията и бойните викове
били усилени от раковини и барабани в непоносима врява.
Сега следвала атаката.
С прашки били изстрелвани порои от камъни.
Копия и стрели обсипвали и двете страни.
После, нарушавайки редиците си, воините се нахвърлили едни върху други.
Насред хаоса на битката мъжете демонстрирали уменията си.
Ацтекският воин се биел като самотен ловец,
съревновавайки се със собствената си жажда за плячка.
Никой воин не устоявал повече от елита на благородниците-
облечени в пищни одеяния и с ужасяващи прически-
рицарите на орела и ягуара.
Възприели неотклонния поглед на птиците,
рицарите на орела, покрити с пера, пищели, спускайки се върху врага.
Промъквайки се като котки, ягуарите тихомълком издебвали жертвата си
и се нахвърляли с дива ярост.
Яростта на нападението разкъсала редиците на мицтеките.
Оцелелите побягнали към града си.
Докато ацтеките си пробивали път през улиците,
капитаните им ги насочвали към голямата пирамида в центъра на града.
С писъци и вой те се втурнали по стъпалата.
Горе, тържествуващите воини запалили сламения покрив на храма.
Това бил сигналът за победа и плячкосване.
Сред руините Монтесума поставил жестоки условия.
Кралят на мицтеките бил удушен, а семейството му- поробено.
Изискан бил непосилен налог-
2000 одеяла от фина вълна, 8000 наръча пера от кетцал,
40 торби червено багрило, 20 купи златен прах,
нанизи мъниста, бали памук и торби с чили и сол.
Зад победителите по пътя им към дома
редица от пленници тътрели крака в прахта, знаейки какво ги очаква.
На следващия празник в прослава на бога-Слънце
пленник след пленник били отвеждани до стъпалата на храма и разпъвани на камък.
Забивайки кремъчния си нож под ребрата на жертвата,
жрецът достигал сърцето и го изтръгвал.
Войникът, който го е заловил, получавал купа кръв от гръдта на жертвата.
Потапяйки пръсти в нея, той я поднасял към устата на всеки каменен идол в храма.
Богът-Слънце отново можел да влезе в битка с нощта.
Жаждата му за ценната вода била утолена
до следващата утрин.
Светът на ацтеките бил управляван от много божества.
Но от тях отдавна липсвал един-
Кетцалкоатл- пернатата змия.
Според легендата, един ден той щял да се завърне
като бял мъж с тъмна брада, който щял да дойде отвъд водата.
През 1519 г той дошъл.
Когато Хернан Кортез влязъл в кралството на ацтеките,
го помислили за бог.
За самите испанци ослепителният бял град Теночтитлан бил като Рая.
Те яздели по безупречни улици, разположени с геометрична прецизност.
Прясната вода достигала до града по акведукт с дълбочина 2 м.
Зеленчуци се отглеждали по терасирани полета,
цветни градини изпълвали въздуха с аромат.
За суровите испанци това бил раят на безделието и разкоша.
Когато видяхме широкия издигнат път, прав и подравнен, през града,
можехме да го сравним само с омагьосано видение.
Никой не е виждал, чувал или сънувал нещо,
което да се сравни със зрелището, разкрило се пред очите ни през онзи ден.
Помислих си, че това е градината на света.
Когато испанците видели този земен рай,
те били наблюдавани от 10 000 призрака.
Жертви на ацтекските жреци, главите им били отсечени и набити на колове.
Отвратени от домакините си, чувствайки, че каузата им е справедлива,
Кортез и няколкостотин конквистадори
тръгнали да завладеят нацията на ацтеките.
Жънейки омразата към ацтеките,
Кортез открил съюзници сред враговете им.
Той се предрешил като завърнал се бог
с въздействието на възседналия коня си конквистадор,
получовек-полузвяр, същество, непознато в Новия свят.
Но той се доверил на оръдията и мускетите си.
Испанците се подредиха в боен ред. Прахолякът обгръщаше пътя.
Копията им проблясваха на Слънцето, а фланговете им бяха като прилепи.
Марширувайки, те вдигаха дрънчащ шум.
Броните и оръжията им се блъскаха и дрънчаха.
Вземайки Монтесума за заложник, испанците се разположили в Теночтитлан.
Ацтеките скоро открили, че конете не били полубогове,
нито пък конквистадорите
Преследвани от многохилядна армия,
испанците побягнали по пътя, по който били дошли-
по издигнатия път.
Оттеглянето си те нарекли "ноче тристе"- тъжната нощ.
Участвал съм в много битки.
Но докато не видях жестоката смърт на другарите ми пред очите ми,
не съм изпитвал подобен страх.
Ацтеките изгонили мнимия бог,
но испанците оставили след себе си оръжие,
срещу което ацтеките били беззащитни.
Къща по къща Теночтитлан бил покосен от дребна шарка.
Две години по-късно Кортез се завърнал.
С отслабена армия и мъртъв предводител великата столица на ацтеките паднала,
а с нея и цялата им империя.
Тази нация от воини, жадни за кръв,
била завладяна от шепа войници, които убивали заради злато.
Пречупени копия покриват пътищата.
Скубем косите си от мъка.
Сега къщите ни са враждебни, а стените им са почервенели от кръв.
По улиците и площадите гъмжи от червеи,
а стените са покрити със съсирена кръв.
Водата стана червена, като боядисана,
а на вкус е като саламура.
В отчаянието си блъскаме с ръце кирпичените стени,
защото наследството ни, нашият град, е изгубен и мъртъв.
Щитовете на воините ни бяха неговата защита,
но те не можаха да го спасят.
Превод и субтитри: milenski ;) kolibka.com